Робърт Хауърд
Огледалата на Тузун Тун

Превод от английски: Иван Иванов, 2006

chitanka.info

Там земя незнайна дреме,

извън пространство, извън време.

По

Дори и за кралете понякога настъпва време на голямо отегчение. Тогава златото по трона започва да им прилича на месинг, а дворцовите коприни — на шаяк. Бисерите в короната блещукат безрадостно като леда на белите морета; човешката реч наподобява пусто дрънчене на шутовска камбанка и ги спохожда усещане за нереалност; дори слънцето е като медна монета в небето, а дъхът на зеления океан не носи вече свежест.

Кул седеше на трона на Валузия и часът на отегчението го бе налегнал. Всичко се носеше пред него в нескончаема, безсмислена върволица: мъже, жени, жреци, събития и сенки от събития; неща, които бе виждал, и неща, които чакаха да бъдат свършени. Ала те идваха и отминаваха като призраци, без да оставят в съзнанието му никаква следа, освен чувството за силно умствено изтощение. И въпреки това Кул не беше уморен. Той копнееше за неща извън самия него и извън валузийския двор. Безпокойство потрепваше в гърдите му и странни сияйни блянове се лутаха в душата му. По негова повеля пред трона се яви Бруул Копиеубиеца, пиктският воин от островите отвъд Запада.

— Господарю, ти си уморен от живота при двора… Ела с мен на моята галера и нека известно време заедно да браздим приливите.

— Не. — Кул мрачно опря брадичка върху могъщата си длан. — Всички тези неща ме отегчават. Градовете не крият съблазни за мен — а по границите е тихо. Вече не чувам песента на морето, която слушах като момче, легнал върху крайбрежните скали на Атлантида, в които се разбиваше прибоят, а нощта бе изпълнена с ярко пламтящи звезди. Нито пък зеленината на горите ме мами както някога. Налегнало ме е странно чувство и копнеж, по-силен от всичко в този живот. Върви си!

Бруул си тръгна, изпълнен с несигурност, като остави краля да тъне в мрачни мисли на трона си. Тогава към Кул плахо се приближи едно момиче от двора и прошепна:

— Велики кралю, потърси магьосника Тузун Тун. Той владее тайните на живота и смъртта, а също така и звездите на небето, и земите на морското дъно.

Кул вдигна поглед към момичето. Косата й бе чисто злато, а виолетовите й очи — странно скосени; беше красива, ала красотата й не вълнуваше Кул.

— Тузун Тун — повтори кралят. — Кой е той?

— Магьосник от Древната раса. Живее тук, във Валузия, край Езерото на виденията, в Дома на хилядата огледала. Той знае всичко, повелителю; може да говори с мъртвите и с демоните от Изгубените земи.

Кул се изправи.

— Ще потърся този шарлатанин. Но не казвай на никого, че съм излязъл, чуваш ли?

— Аз съм твоя робиня, господарю. — И тя се свлече покорно на колене, ала щом Кул й обърна гръб, върху алените й устни плъзна лукава усмивка, а в тесните й очи заблестя коварство.

* * *

Кул стигна до дома на Тузун Тун край Езерото на виденията. Просторни и сини се бяха ширнали водите на езерото и много бляскави дворци се издигаха по бреговете му; по мъгливата му повърхност лениво се плъзгаха множество увеселителни лодки с лебедови криле и неспир се лееха звуците на тиха музика.

Висок и обширен, но непретенциозен, се издигаше Дома на хилядата огледала. Огромните порти стояха отворени, затова Кул се изкачи по широкото стълбище и влезе, без да оповести за пристигането си. Вътре, в една голяма зала с огледални стени, той откри магьосника Тузун Тун. Мъжът бе стар като хълмовете на Залгара; кожата му беше суха и набръчкана, но студените му сиви очи святкаха като оръжейна стомана.

— Кул, кралю на Валузия, моят дом е и твой — рече Тузун Тун, като се поклони със старомодна изисканост и покани с жест Кул да седне в един подобен на трон стол.

— Чух, че си бил магьосник — каза Кул направо, като опря брадичка върху дланта си и впери мрачния си взор в лицето на мъжа. — Можеш ли да вършиш чудеса?

Магьосникът протегна ръка напред; пръстите му се разтвориха и свиха като птичи нокти.

— Нима туй не е чудо — че тази невежа плът се подчинява на мислите на моя мозък? Аз ходя, дишам, говоря — всичко това не са ли чудеса?

Кул се замисли за малко, после продума пак.

— Можеш ли да призоваваш демони?

— Да. Мога да призова демон, по-свиреп от всеки в земята на духовете — като те зашлевя в лицето.

Кул трепна, после кимна.

— А мъртвите, можеш ли да говориш с мъртвите?

— Аз винаги говоря с мъртвите — както го правя и в този миг. Смъртта започва с раждането и всеки човек започва да умира още щом се роди; дори сега ти си мъртъв, кралю Кул, защото си се родил.

— Но ти, ти си по-стар, отколкото е дадено на обикновените хора; магьосниците никога ли не умират?

— Хората умират, когато им дойде времето. Нито по-рано, нито по-късно. Моето още не е дошло.

Кул повъртя тези отговори в ума си.

— Значи изглежда, че най-великият магьосник на Валузия не е нищо повече от обикновен човек и са ме измамили, пращайки ме тук.

Тузун Тун поклати глава.

— Хората са си само хора, а най-великите хора са онези, които най-рано научават простичките неща. Погледни в огледалата ми, Кул.

Таванът бе обсипан с безброй огледала, стените също бяха от огледала — идеално прилепени, но все пак много огледала с всякакви форми и размери.

— Огледалата са светът, Кул — отекна гласът на магьосника. — Взри се в огледалата ми и помъдрей.

Кул избра едно наслуки и се втренчи настойчиво в него. Там се отразяваха огледалата от срещуположната стена, в които се отразяваха други. Стори му се, че се взира в дълъг, светъл коридор от огледала; и някъде далеч в този коридор помръдваше мъничка фигурка. Кул гледа дълго, преди да разбере, че фигурката е неговото собствено отражение. Той се взираше и странно чувство на незначителност го обзе; струваше му се, че онази дребна фигурка е истинският Кул и показва неговите действителни размери. Затова се отдръпна и застана пред друго огледало.

— Гледай внимателно, Кул. Това е огледалото на миналото — чу той гласа на магьосника.

Сиви мъгли забулваха гледката, огромни мъгливи талази, които непрестанно се вълнуваха и виеха като голяма призрачна река; през тях Кул зърна пробягващи мимолетни видения, ужасни и необикновени; зверове и хора се движеха там, както и форми, които не приличаха нито на едното, нито на другото; големи екзотични цветове пламтяха през сивотата; високи тропически дървета се издигаха над зловонни блата, в които се търкаляха и ревяха чудовищни влечуги; небето бе кошмар от летящи дракони, а неукротимите морета се люшкаха и тътнеха, и блъскаха безспир по калните брегове. Човека го нямаше, той бе още сън на боговете, и странни бяха ужасяващите фигури, що се плъзгаха през зловонната джунгла. Имаше битки и кръвопролития, и страховита любов. Смъртта бе там, защото Животът и Смъртта вървят ръка за ръка. По тинестите брегове на света отекваше ревът на чудовищата и невероятни форми прозираха смътно през завесата на непрестанно леещия се дъжд.

— А това е огледалото на бъдещето.

Кул погледна мълчаливо.

— Какво виждаш?

— Непознат свят — изрече кралят с усилие. — Седемте империи са рухнали в прах и са забравени. Неуморните зелени вълни тътнат високо над вечните хълмове на Атлантида; планините на Лемурия от Запада са острови на незнайно море. Странни диваци бродят по останките от старите земи, а също и по нови, изникнали загадъчно от дълбините, и оскверняват древните храмове. Валузия е изчезнала, както и всички днешни народи; онези от бъдното са чужди. Те не ни познават.

— Времето крачи напред — каза спокойно Тузун Тун. — Ние живеем днес; какво ни е грижа за утрешния ден — или за вчерашния? Колелото се върти и народите се въздигат и рухват; светът се променя и понякога се връща към дивачеството, за да поеме отново нагоре през дългите епохи. Преди да се появи Атлантида, я имаше Валузия, а преди Валузия ги имаше Древните народи. Да, ние също стъпваме по раменете на изгубени племена в своя възход. Ти, който си дошъл от зелените крайморски хълмове на Атлантида, за да заграбиш древната корона на Валузия, ти си мислиш, че моето племе е старо — ние, които сме владели тези земи преди валузийците да пристигнат от Изтока, в дните преди да се появят хора по морските земи. Ала хората вече са били тук, когато Древните племена са излезли от пустошта, и преди хората е имало други хора, преди племената — други племена. Народите отминават и биват забравяни, защото такава е съдбата човешка.

— Да — рече Кул. — И все пак не е ли жалко, че красотата и величието на човека трябва да се разсеят като дим върху лятното море?

— Защо, след като такава е съдбата му? Аз не тъгувам за изгубеното величие на своята раса, нито ме е грижа за расите, които ще дойдат. Живей в настоящето, Кул, живей в настоящето. Мъртвите са си мъртви; неродените ги няма. Какво значение има, че хората ще забравят за теб, когато ти сам ще си забравил себе си в безмълвните селения на смъртта? Взри се в огледалата ми и помъдрей.

Кул избра друго огледало и се загледа в него.

— Това е огледалото с най-великата магия. Какво виждаш, Кул?

— Нищо освен себе си.

— Погледни по-внимателно, Кул. Наистина ли си ти?

Кралят се втренчи в голямото огледало и отразеният образ отвърна на погледа му.

— Аз заставам пред това огледало — замисли се Кул, положил брадичка върху юмрука си — и давам живот на този човек. Това е повече, отколкото мога да проумея, защото го видях за първи път в неподвижните води на езерата на Атлантида, преди да го зърна отново в обрамчените със злато огледала на Валузия. Той е аз, моя сянка, част от мен — мога да го призова към съществуване или да го погубя, когато пожелая; и все пак… — Кралят се запъна; странни мисли шепнеха в необятните, смътни дълбини на съзнанието му като прилепови сенки, летящи в голяма пещера. — … и все пак къде е той, когато аз не стоя пред огледало? Може ли да е във властта на човека тъй лесно да създава и унищожава една сянка на живот и съществувание? Откъде да знам, че когато се отдръпна от огледалото, той изчезва в пустотата на небитието?

В името на Валка, аз ли съм човекът или той? Кой от нас е призрак на другия? Може би тези огледала са просто прозорци, през които надзъртаме в друг свят. Дали той си мисли същото за мен? Дали аз не съм за него просто една сянка, отражение — същото, което е той за мен? И ако аз съм призракът, що за свят има от другата страна на това огледало? Що за армии препускат там и що за крале управляват? Тукашният свят е всичко, което познавам. Като не знам нищо за никой друг, как бих могъл да преценя? Със сигурност там има зелени хълмове и ревящи морета, и просторни равнини, през които мъжете препускат на битка. Кажи ми, магьоснико — ти, който си по-мъдър от всички люде, — кажи ми, има ли светове отвъд нашия?

— Човек има очи, за да вижда — отвърна магьосникът. — А който иска да види, трябва първо да повярва.

Часовете отминаваха, а Кул продължаваше да седи пред огледалата на Тузун Тун, взирайки се в онова от тях, което показваше неговия образ. Понякога му се струваше, че гледа в твърда плоскост; друг път сякаш огромни дълбини се разтваряха пред него. Огледалото на Тузун Тун беше като морската повърхност — плътно като морето под косите слънчеви лъчи или в звездния мрак, когато ничий взор не може да проникне в глъбините му; необятно и загадъчно като морето, когато слънцето го озари тъй, че дъхът на човек секва от разкрилите се пред него неописуеми бездни. Такова бе огледалото, в което се взираше Кул.

Най-сетне кралят се изправи с въздишка и си тръгна, като продължаваше да се чуди. А на следващия ден се върна отново в Дома на хилядата огледала; ден подир ден той идваше и седеше с часове пред огледалото. Оттам го гледаха очи, същите като неговите; и все пак Кул като че ли долавяше разлика — някаква същност, която не бе негова. Час след час се взираше той в огледалото със странна настойчивост; час след час образът отвръщаше на погледа му.

Делата в двореца и в съвета бяха занемарени. Хората започнаха да мърморят; жребецът на Кул тъпчеше неспокойно в конюшнята, а воините му играеха на зарове и се дърлеха безсмислено помежду си. Кралят не обръщаше внимание. Понякога му се струваше, че е на ръба да разкрие някаква огромна, невъобразима тайна. Той вече не мислеше за образа в огледалото като за своя сянка; за него той бе истинско създание, което го наподобяваше по външен вид и все пак бе толкова далечно от Кул в същината си, колкото са далечни полюсите. Струваше му се, че образът има друга индивидуалност, различна от неговата, и че той зависи от Кул не повече, отколкото Кул — от него. И ден след ден кралят тънеше в съмнения в кой свят всъщност живее; дали пък той не бе сянката, която другият призоваваше по своя воля? Може би той, а не другият, живееше в свят на илюзии, сянка на истинския свят?

На Кул започна да му се иска да влезе за кратко в човека зад огледалото и да види каквото е възможно; ала ако успееше да прекрачи през тази врата, дали щеше да е в състояние да се върне? Дали щеше да открие там свят същия като този, който обитаваше — свят, на който неговият е само призрачно отражение? Кое беше реалност и кое — илюзия?

Понякога Кул прекъсваше за миг съзерцанието, за да се почуди как такива мисли и мечти са изникнали в ума му, а понякога се питаше дали са изникнали по негова собствена воля или… тук вече мислите му се объркваха. Разсъжденията му си бяха негови собствени; никой не ги насочваше и той можеше да ги извика когато пожелае; но наистина ли бе така? Дали те не бяха като прилепи, долитащи и отлитащи не по негово желание, а по повелята на… на кого? На боговете? На Жените, тъчащи паяжината на Съдбата? Кул не можеше да стигне до никакво заключение, защото с всяка следваща мисъл все повече се залутваше в мъглата от илюзорни твърдения и опровержения. Знаеше само, че тези странни представи долитаха в ума му нежелани от шепнещата празнота на небитието; такива мисли никога по-рано не бяха минавали през главата му, но сега я владееха денем и нощем, така че той понякога вървеше като замаян; а сънят му бе изпълнен със странни, чудовищни видения.

— Кажи ми, магьоснико — рече Кул, докато седеше пред огледалото, впил очи в образа си, — как мога да премина през тази врата? Защото, честно казано, не съм сигурен дали този свят тук е истинският, а онзи — сянката; във всеки случай, това, което виждам, трябва да съществува под някаква форма.

— Гледай и вярвай — отвърна напевно магьосникът. — Човек трябва да вярва, за да постигне желаното. Формата е сянка, материята е илюзия, веществеността е сън; човек съществува, защото вярва, че съществува; какво е човекът, ако не сън на боговете? И все пак човек може да бъде онова, което пожелае; формата и материята са просто сенки. Умът, егото, същността на божия сън — това е реално, това е безсмъртно. Гледай и вярвай, ако искаш да постигнеш нещо, Кул.

Кралят не го разбра съвсем; той никога не разбираше напълно загадъчните речи на магьосника; но все пак те докосваха някаква струна в съществото му, предизвиквайки неясен отклик. И така, ден подир ден той седеше пред огледалата на Тузун Тун. А магьосникът вечно се спотайваше зад него като сянка.

А после един ден Кул като че ли зърна бегли проблясъци на далечни земи; през съзнанието му прелитаха смътни мисли и намеци за разбиране. Малко по малко той губеше връзка със света; всички неща му изглеждаха все по-призрачни и нереални; само човекът в огледалото му се струваше истински. Кул имаше чувството, че се намира пред вратите на един по-висш свят; величави гледки проблясваха мимолетно пред него; мъглите на нереалността избледняваха; „формата е сянка, материята е илюзия; те са просто сенки“ отекваше в главата му, сякаш от някакъв далечен край на неговото съзнание. Той си припомни думите на магьосника и му се стори, че вече почти ги разбира — форма и материя, дали не би могъл да променя себе си по собствено желание, ако знаеше шперца, който отваря тази врата? Какви ли светове, скрити в други светове, очакваха смелия изследовател?

Мъжът в огледалото като че ли му се усмихваше — все по-близо и по-близо. Мъгла обгърна всичко и отражението внезапно помътня. Кул изпита чувство на избледняване, на промяна, на сливане…

— Кул! — крясъкът разцепи тишината на милион трептящи късчета.

Планините се сблъскаха с грохот и световете се разлюляха, щом Кул, отхвърлен назад от дивия вик, се напрегна със свръхчовешко усилие, без сам да знае как или защо.

Разнесе се трясък и той осъзна, че стои в стаята на Тузун Тун пред строшеното огледало, замаян и полузаслепен от объркване. Пред него лежеше тялото на магьосника, чието време най-сетне бе дошло, а над трупа стоеше Бруул Копиеубиеца, стиснал меча си, от който капеше кръв. Очите му бяха разширени в нещо като ужас.

— Валка! — изруга воинът. — Кул, пристигнах тъкмо навреме!

— Да, но какво се случи? — Кралят трудно намираше думите.

— Попитай тази предателка — отвърна Копиеубиеца и посочи момичето, което се бе свило ужасено пред краля; Кул видя, че е същото, което го бе пратило за първи път при Тузун Тун. — Когато влязох, те видях да чезнеш в онова огледало, както димът чезне в небето, в името на Валка! Ако не го бях зърнал с очите си, нямаше да повярвам — ти почти се беше изгубил, когато викът ми те върна обратно.

— Да — промърмори Кул, — този път почти бях минал през вратата.

— Проклетникът действаше доста умело — рече Бруул. — Нима вече не разбираш как той е тъкал и мятал върху теб паяжина от магии? Каанууб от Блаал е съзаклятничил с този магьосник, за да те погуби, а тази женска — момиче от Древната раса — ти е подхвърлила идеята да дойдеш тук. Съветникът Ка-ну научи за заговора днес; не зная какво си видял в онова огледало, но с него Тузун Тун беше впримчил душата ти и със своето чародейство почти бе превърнал тялото ти в дим…

— Да. — Кул все още се чувстваше замаян. — Но Тузун Тун бе магьосник, който владееше знанията на всички епохи и презираше златото, славата и общественото положение — така че какво би могъл да му предложи Каанууб, за да го превърне в подъл предател?

— Злато, слава и обществено положение — изсумтя Бруул. — Колкото по-скоро разбереш, че хората са си хора, независимо дали са магьосници, крале или роби, толкова по-добре ще управляваш, Кул. А с нея какво ще правим?

— Нищо — рече кралят, докато момичето хленчеше и пълзеше в краката му. — Тя е била само едно оръдие. Стани, дете, и си върви; никой не ще ти причини зло.

След като остана насаме с пикта, Кул хвърли последен поглед към огледалата на Тузун Тун.

— Той може да е заговорничил и да е тъкал магии, Бруул — не, не се съмнявам в думите ти, — но все пак… дали неговото чародейство ме превръщаше в бледа мъгла или се бях сблъскал с някаква тайна? Ако ти не ме беше върнал обратно, дали щях да се разсея като дим или щях да открия светове отвъд този?

Бруул хвърли бърз поглед към огледалата и раменете му помръднаха леко, като че ли внезапно го бяха побили тръпки.

— Да, Тузун Тун е събрал мъдростта на всички адове тук. Да се махаме, Кул, докато те не са омагьосали и мен.

— Да вървим тогава — отвърна Кул и рамо до рамо двамата излязоха от Дома на хилядата огледала, където може би стоят оковани душите човешки.

* * *

Никой вече не поглежда в огледалата на Тузун Тун. Увеселителните лодки отбягват брега, където се издига домът на магьосника, и никой не влиза в къщата или в стаята, където изсъхналият и сбръчкан труп на Тузун Тун лежи пред огледалата на илюзиите. Хората отбягват това място като прокълнато и дори то да стои още хиляда години, ничии стъпки не ще отекнат в него. Ала Кул, седнал на своя трон, често размишлява върху странната мъдрост и неведомите тайни, скрити там, и се чуди…

Защото Кул знае, че съществуват светове отвъд световете, и независимо дали магьосникът го бе омаял с думи или с хипноза, пред кралския взор наистина се бяха разкрили безкрайни простори отвъд онази странна врата; и Кул се чувства по-малко сигурен в реалността, откакто надникна в огледалата на Тузун Тун.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.